У моєму розпорядженні лише жести.
Я не можу покладатися на слова, бо мій довгий та плаский язик —
неефективний інструмент для вимови багатоскладових звуків.
Тому зараз я тут
чекаю повернення Денні додому,
лежу в калюжі, яку сам і надзюрив.
Агов, Енцо!
Енцо?
Я чую тривогу в його голосі.
Що сталося, друже?
Ох, Енцо.
Від нього віє запахами дня.
Моторним мастилом, бензином та смаженим курчам.
Можеш встати, друже?
Я з тобою, хлопчику. Я з тобою.
Ось так.
Якби я міг говорити,
я б сказав йому не хвилюватися.
Якось я бачив по телевізору документальне кіно про Монголію.
У Монголії вірять, що після смерті
собака перероджується людиною.
Я з тобою, друже.
Ось так.
Я усвідомлюю, що це означало б втратити всі мої спогади та досвід.
Але в мене є план.
Я постараюся закарбувати все, що знаю, у своїй душі,
сховати так глибоко у підсвідомості,
що, розплющивши очі та побачивши свої нові руки,
я все згадаю.
Мій хороший Енцо.
Я буду готовий.
Я пам'ятатиму.
Він обрав мене серед купи цуценят.
У сплутаному клубку лап та хвостів.
Він зупинився на фермі дорогою додому з автодрому в Якімі.
Уже тоді я знав, що відрізняюся від інших собак.
Моя душа була більш людською.
Ось цього. Точно його.
- Найкращий з приплоду. - Вона завжди так казала.
Зачекайте. Ми думали залишити його собі.
І він завжди так казав.
Скільки?
Так я вперше зазирнув у своє майбутнє життя.
ОЧИМА СОБАКИ
Тоні! Денні приїхав.
У мене дещо є.
- Не знав, що ти хотів собі собаку. - І я не знав.
Побачив оголошення на дорозі, і на мене щось найшло.
Хіба не так, Енцо?
«Енцо»? Як Феррарі? Як круто.
Тобі не можна заводити пса. Ти не буваєш вдома.
Ти хочеш зіпсувати момент? Найкращий друг, а псує задоволення.
Я братиму його з собою. Буде моїм талісманом.
Прийдеш на шоу? Ми на розігріві у «Скофс» у «Дайві».
Він не зможе. Треба сидіти з цуциком.
Бачиш, мені вже щастить.
Зранку дзвонили, потрібен ще один гонщик.
Добре. Я залишу твій пропуск на вході.
Гаразд, два пропуски.
Повтори, хто він такий?
Саме так.
Мені подобався новий дім.
Бракувало трави, але я вирішив, що й так непогано.
Енцо, ні! Доне, я тобі передзвоню.
І... тепер можна.
Ну ж бо, друже, уперед.
Денні дуже цікавили мої туалетні звички.
Ну ж бо. Давай.
Авжеж, ти це зробив.
Гаразд, друже...
Час лягати спати. Завтра на перегонах важливий день.
Будь чемним хлопчиком.
Поспи, добре?
Гаразд.
Добре.
Згодом я дізнаюся, що це телевізор.
З часом із нього я довідаюся про людську поведінку.
Але тої ночі він здався вікном у зовсім новий світ.
То тобі подобається, так?
Подобається?
Ні, я був у захваті.
Правою тиснеш на газ.
Плавно входиш у поворот.
І навіть більше, коли він узяв мене на перегони.
Денні!
- Дивись! - Цуценя.
Квартира Денні була домівкою,
але тут я був на своєму місці.
Я навіть не міг уявити таке захоплення.
- Як тобі, Енцо? - Я був у земному раю.
То як його звати?
Денні Свіфт. Машина номер 96.
Коли йому потрібні гроші, він тренує в мене, та повір:
хлопець — необроблений діамант.
Тепло від треку, неймовірна швидкість та точність екіпажу механіків —
я був у захваті від цього всього.
Рік він пробув у «Формулі-3». Його обрали в програму «Ауді» Зіпа Сімоне.
Про нього почули, але Зіппі збанкрутував. Так він втратив машину.
Якщо дійсно хочеш власну команду, цей хлопець те, що треба.
Він відстає майже на ціле коло.
Справа не в тому, як тиснути на газ. Головне — чуття.
Денні першим вирішив перейти на дощові шини.
Стань сюди.
Дивись.
За всі роки в перегонах я не бачив подібних Денні на мокрій трасі.
Нагадує те, що казали про Сенну: «Коли йде дощ, на нього він не потрапляє».
Коли він переміг, здалося, я став свідком чогось справді дивовижного.
Перші перегони, так?
Що скажеш, хлопчику? Подобається? Тобі сподобалося?
Хлопче, є хвилина?
Знайомся, це Шон Райт.
Привіт, я Денні Свіфт.
Він продав свою технологічну компанію за скажені гроші
і тепер хоче спустити все на перегони.
Здається, я про вас читав.
Вражаюча перемога.
Зможеш їздити так для нього?
Перевірте.
Мій перший рік пролетів дуже швидко.
Покажи-но.
Розумію, дитинство не може бути ідеальним, але моє було майже таким.
Денні почав виступати за Райта і, коли міг, брав мене з собою
як чотирилапого члена екіпажу механіків.
Енцо, все добре?
Краще, ніж добре.
Пішов! Відійти!
Доля чи удача — я тільки знав, що мені судилося бути його собакою.
Денні завжди казав:
найкращі гонщики зосереджені на теперішньому.
Вони не живуть минулим, не планують майбутнє.
Уперед!
Міркування приходять пізніше.
Ось чому гонщики записують кожен рух на автореєстратори.
Треба повертати раніше, щоб краще проїхати віраж.
Я так багато дізнався від нього про рівновагу, завбачення та терпіння.
Машина їде туди, куди дивляться очі.
Я уявляв, що також зможу виступати на перегонах.
Вітаю із сьогоднішньою вражаючою перемогою. Як не крути, було нелегко.
Ну, знаєте, я люблю ризикувати.
Він переміг завдяки тобі і жодного разу тебе не згадав.
Ти занадто хороший для нього, Денні. Тобі треба шукати власних спонсорів.
Можливо.
- Мої гонщики бачать у мені лідера... - Вимкни цього блазня. Постав «Маринерс».
Є старе висловлювання, яке Денні любив повторювати:
«Жодні перегони не виграли на першому віражі,
але купу на ньому програли».
Лише ти і я, Енцо. Завжди ти і я.
...і прискорюючись.
Для нас не було нічого важливішого за перегони.
Я знав, це лише питання часу,
коли Денні досягне мети і виступить на «Формулі-1» у Європі.
До мене!
І цілий світ побачить його таким, яким бачив я.
Його повсюди обожнюватимуть фанати.
Його перемоги стануть легендами.
Його ім'я викарбують поруч із найкращими в нашому спорті.
А поки він був лише моїм чемпіоном.
А тоді з'явилася вона.
- Було чудово. - Так.
Привіт.
Енцо, це Єва.
Привіт, Енцо. Як життя?
Моє перше враження про Єву було таким змішаним, як і її запах.
Не те, щоб мені дуже подобалися собаки.
Суміш овочів, фруктів, шампуню та феромонів.
Він скоріше людина, ніж собака.
Денні явно підкорила її доглянутість.
Здається, вона милася щодня.
Він завжди так розглядає людей?
Якщо вони йому подобаються.
То ти шеф-кухар абощо?
Ні, викладаю англійську як іноземну мову. Одна моя студентка — тайка.
Вона приготувала дуже смачне карі. Здається, тобі пора.
- Не знаю, що з ним. - Приємно познайомитися.
Йди сюди, до мене! Єво?
Мої друзі грають у гурті.
Вони виступають сьогодні в «Немо».
Якщо в тебе немає планів...
- «Хед інджері». - Третій за популярністю в Сіетлі...
- Триб'ют-гурт «Саундґарден». - Тобто вони так кажуть.
- Звучить весело. - Справді?
Так! Ну, зробимо так, щоб нам було весело.
- Тоді там побачимось. - Гаразд.
Бувай.
Ходімо.
Ви класно виступили.
Чуєш, Майку? Він хвилювався, бо ми пропустили куплет у Spoonman.
Ми пропустили куплет?
І так всі старші класи.
Яка пісня сподобалася тобі найбільше?
Передостання.
- З 12-хвилинним соло на гітарі? - То було найкраще.
Ого. Денні, одружися з нею.
- Хочеш ще? - Ні, дякую. Можна мені води?
- Звичайно. Майку? - Так.
- То ви щойно познайомилися? - Так.
- І? - Чуваче.
І я думаю, що він дуже милий.
Побачиш його на перегонах — закохаєшся.
Чуваче!
Що? Я просто...
То коли я побачу тебе на перегонах?
Ніби Денні на таке поведеться.
Вона не знала майже нічого про перегони, але Денні це чомусь було неважливо.
Я гадав, що скоро побачу її в дзеркалі заднього огляду,
але весною стало зрозуміло, що Єва нікуди не дінеться.
Скажу чесно, я заздрив його увазі до неї, з її
відставленими великими пальцями та пухкими сідницями.
На своїй звичайній машині, так.
Що він знає про викладання англійської?
Оце я й маю на увазі.
Її смак у телепрограмах також залишав бажати кращого.
Припини!
Денні безперестанку догоджав їй.
Усе заради винагороди, яка складалася з погладжувань та притискань.
- Як пройшов урок? - Добре.
Чи заздрив я її чарівній посмішці? Її безтурботному сміху?
Мабуть, так.
Бо вона була людиною, на відміну від мене.
Я приготую нам сніданок.
- Справді? - Так.
Гаразд, дякую.
Привіт, Енцо.
Ти ж не проти, що я також його люблю?
Ніби моя думка могла щось змінити.
Вони одружилися в чарівному палаці з власним океаном.
У такому місці, яке, на мою думку, існувало тільки в телевізорі.
Я як міг намагався допомогти.
Я поводився чемно, відмовився від закусок на підносах
і ходив у туалет на найвіддаленішу квіткову клумбу.
Місце належало батькам Єви, Тріш та Максвеллу,
про яких я спершу подумав, що вони близнюки.
Нехай помічник подасть обручки.
Коли настав час, я зробив, як мені сказали, заради Денні.
- Молодчина. - Йди сюди, Енцо. Сюди, друже.
Молодець.
Цією обручкою я беру тебе за дружину.
Єво?
Цією обручкою я беру тебе за чоловіка.
Так ми стали родиною,
чому не всі однаково раділи.
Хіба не можна поголитися на весілля?
- Максвелле. - Що?
- Я просто сказав. - Прошу тебе.
По-твоєму, її ніхто не вартий.
Він мені подобається. Справді. Але я люблю свою доньку.
Він заробляє на життя перегонами.
Хіба я не маю права хвилюватися?
Ні, якщо Єва не хвилюється.
Люди що завгодно говорять у моїй присутності,
адже я просто дурний пес.
Минулого тижня я дзвонив Енді Нюберґеру.
Він сказав: якщо гонщик так довго виступає,
то він би вже став успішним,
якби це мало статися.
Єва каже, що в нього добре йдуть справи.
Я знала, що знайду вас тут. Ходімо, час різати торт.
Тато робив свій коктейль.
За весіллям настав переїзд.
Я не знав, що й думати.
Тепер мені було де побігати.
Але стара квартира була нашою — моєю і Денні.
Я намагався донести свої почуття.
- Що це? - Енцо. Він у захваті.
Але мої жести завжди витлумачувалися неправильно.
До того ж навколо Єви з'явилася таємнича аура,
через яку я чомусь не міг на неї ображатися.
Вагітна
Воткінс Ґлен, де я зазвичай добре виступаю.
- Це ж у Нью-Йорку? - Так.
Можеш взяти кілька вихідних. Поїхали б раніше.
Я вагітна.
Чекай, що?
Ти злякався?
Не злякався! Чекай, ти злякалася?
Трішки.
Ти про це знав?
Я так і не усвідомив поняття грошей
і чому вони так потрібні людям.
Але Денні все більше переймався через них.
Він почав тренуватися як ніколи.
Проводив додаткові заняття, виступав за кожної нагоди.
Я скучатиму.
Це означало, що ми з Євою більше залишалися вдвох.
Давай, Енцо. Ходімо.
Відверто кажучи, я досі не розділяв захоплення нею Денні.
Дуже дякую, друже.
Та ми створили наш власний ритм.
Дуже добре.
Часом вона нагадувала мені мою маму,
коли зітхала та розпластувалася на дивані.
Мабуть, дивовижно мати тіло, яке може носити інше створіння.
Я не про глисти, які в мене якось були.
Хочеш знати, як це?
Молодчина.
Ти це відчув? Відчув поштовх?
Мій хороший, іди сюди.
Усе добре. Іди сюди.
Усе гаразд.
Я не уявляв, що відбувалося всередині чарівного мішка Єви,
де збирали малюка.
Але я сподівався, що він буде схожий на мене.
Енцо, спокійно, у тебе лише один.
- Дуже зручний. - Мені подобається.
Мабуть, такий самий, як мій останній подарунок, але...
Тобі подобається?
Я купив її на ринку «Пайк Плейс». Це ручна робота.
- Вона... - Твій улюблений відтінок рожевого.
Справді.
Усе добре?
Так, хочу подивитися, як я виглядаю.
Поговорімо ще раз про акушерку.
- Любий, ми вже все вирішили. - Знаю.
Просто я народився в лікарні, ти народилася в лікарні.
Знаю, але я дуже хочу народити тут.
Таня народила близнюків удома.
Сказала, що ці дві акушерки просто надзвичайні.
Добре.
Привіт, мамо. Веселого Різ...
Добре.
Це хтось з якогось «Пенске».
На Різдво?
І що це за шапка?
Кажуть, що собаки не розрізняють кольорів.
Виявляється, Денні також не розрізняє.
Добре, чекатиму дзвінка.
Бувайте.
- Що таке? - Це був Джадд Мерфі з команди «Пенске».
Шукає гонщика, дав мені місце в «24 годинах Дейтони».
Це добре, правда?
Добре? Це чудово! Це ж Дейтона.
Це той шанс, якого я чекав. Він може все змінити.
О Боже, Денні, це чудово!
Це останні вихідні січня.
- І? Пологи не очікуються до 15 лютого. - Але це дуже близько.
А якщо ти поїдеш зі мною?
Можна не летіти.
Денні, я не поїду автівкою у Флориду.
Але ти повинен це зробити.
Тут нема що обговорювати. Це твій шанс.
Проїдеш добре — перед тобою відчиняться всі двері.
Ти взагалі не хвилюєшся через дату?
Хіба я коли-небудь робила щось заздалегідь?
Я не знав, що люди можуть видавати такі звуки.
Але Денні все пропустив, він усю ніч їздив трасою Дейтони.
Денні Свіфт на машині 22 виступає просто чудово,
- адже його команда була на 10-му місці. - Єво, ти молодець.
Наближається 17-та година марафону, періщить дощ.
- Я хочу почути Денні. Подзвоніть йому. - Тужся, добре?
Свіфт знову в машині 22 і наздоганяє машину 17.
Ще один поштовх.
Неймовірно! Денні Свіфт вирвався вперед, показавши неабияку майстерність.
Привіт, солоденька.
Гарненька і тепленька.
Ми залишимо вас наодинці.
- Дякую. - Нема за що.
Геть, песику!
Ні, нехай залишиться.
Енцо.
Такого запаху я ще не відчував.
Йди сюди, хлопчику.
Я ще ніколи не бачив такого красивого створіння.
Зої...
Це Енцо.
Він також твоя сім'я.
Він завжди тебе захищатиме.
- Привіт! Як усе? З нею все добре? - Привіт! Так, усе добре.
Вона чекала на татка.
Я мав бути тут.
- Любий, їй один день. - Знаю, але все ж...
Тепер ти тут.
Тому ми й зустрілися.
Щоб створити цю ідеальну крихітку.
Усе одно не розумію.
Ми програли. Неважливо.
На останньому відрізку ми випереджали на ціле коло.
Я сказав Мерфі, що зможу закінчити, але
спонсори хотіли, щоб він виставив цього
чудо-хлопця з Каліфорнії, про якого зараз часто пишуть в газетах.
На десятій хвилині він урізався в стіну. Розбив машину.
Але ти добре проїхав.
Це неважливо, якщо твоя команда не фінішувала.
Усе гаразд.
Справді. Будуть інші змагання.
- Так. - Так.
Зої. Ти тільки подивися.
Де вона? Так давно не бачилися!
Близнюки, які рідко в нас гостювали, тепер зачастили,
щоб захаращувати дім недоладними подарунками.
Денні вдав, ніби він не проти, але щось у тій зебрі мене насторожило.
Ти подивися на ці оченята. Привіт, крихітко.
- Тату, її треба перевдягти. - Давай я!
Так, іди до бабусі.
Денні!
- У тебе виходить. - Дякую.
До речі, я дивився твої останні перегони.
Як поживає хлопчак, що розбився?
Ми вже про це говорили.
Але тепер у тебе є донька.
Скажімо, якщо ти серйозно травмуєшся
чи, не дай Боже, вб'єшся...
- Не вб'юся. - Ти не можеш гарантувати.
Можу.
Я гарантую, що завжди забезпечуватиму Єву та Зої, що б там не було.
Присягаюся, безпека завжди буде для мене першочерговою,
навіть якщо я програватиму кожні перегони.
Бувай, сонечко. Люблю тебе.
Мене вражала влада, яку мало таке крихітне створіння, як Зої.
Навіть наді мною,
так само легко, як Земля утримує Місяць на своїй орбіті.
Я був невід'ємною частиною її розваг,
стрибав за тенісними м'ячами, ганявся за ними,
а тоді танцював, як чотирилапий блазень, щоб знову їх зловити.
Біжи!
Готова, імениннице? Поїхали.
Я так сильно занурився в її світ, що перестав рахувати тижні та місяці.
На старт, увага...
руш!
Коли вона казала своїм друзям, що я її старший брат,
мене розпирало від гордощів.
Гаряча картопля!
Смердючі штанці! Вона вже близько.
Швидко наближається!
Молодець!
Кожен має чекати в черзі, щоб поїсти.
Навіть зебри. Правда, учителю?
- Татку! - Привіт!
Пробач, що пропустив репетицію танцю. Мама все розповіла.
Ти переміг?
Ні, маленька, не цього разу.
Так краще?
Ще й як.
Дякую за турботу про наших дівчаток.
А що в нас тут?
Це мій другий клас.
Здається, я завжди або на трасі, або в літаку.
І мені так іноді здається.
З часом стане легше.
З тобою все гаразд?
Голова болить. До ночі перевіряла контрольні.
Це не повинно було так затягнутися.
Я завжди мріяв про «Формулу-1», але, здається,
просто товчуся на місці.
Чуєш,
жодні перегони не виграли на першому віражі.
Так.
Ти ж і досі це любиш?
Звичайно.
Але, може, цього замало.
Я не знаю.
«Апекс» дає мені місце в Лаґуна Сека на наступних вихідних.
Я сказав, що подумаю.
Ти просто втомився.
Так.
Я цілу ніч не спав, роздумуючи про слова Денні.
Покинути перегони?
Він народився гонщиком, як я народився собакою.
Це його природа. Його доля.
За монгольським фольклором, собаки можуть бачити духів...
Зої, обід на столі!
- Я хочу зачекати на тата. - Сьогодні тато викладає.
Ще п'ять хвилин?
Добре. Енцо, обід!
Так!
Раптом усі мої переживання за Денні зникли через той запах.
Від її вух та носових пазух. Запах гниття.
Як від гнилого дерева.
Якби в мене був вправний язик, я б її попередив.
Хоч ти не чіпляйся до мене.
Я міг лише дивитися на неї, відчуваючи порожнечу всередині,
бо я нічим не міг їй зарадити.
У німому погляді зебри я вбачав знущання над моїм скрутним становищем.
Єва призначила мене захищати Зої.
Але нікого не призначили захищати Єву.
Тихенько, ти розбудиш Зої.
Ходімо.
Відколи це ти переглядаєш відео з машини?
Як тобі вдається проходити віражі набагато швидше, ніж іншим?
Просто
більшість боїться дощу, тому що це непередбачуваний фактор.
На нього доводиться реагувати.
Якщо це відбувається на швидкості,
зазвичай уже запізно. Тому їм варто його боятися.
Мені страшно навіть просто дивитися це.
Але якщо зробити щось навмисне, то передбачувати не треба.
Можна контролювати результат.
- Ти сам вводиш її в занос? - Так.
Так.
У гоночній машині я творець своєї долі.
«Те, що ти стверджуєш, перед тобою».
Створи собі умови, і тоді дощ — це просто дощ.
Завтра зранку подзвониш в «Апекс»
і скажеш, що ви зустрінетеся в Лаґуна Сека.
І не кидай перегони. Ніколи.
Ні через нас, ні через кого.
Пообіцяй мені.
Обіцяю.
Тоді я нарешті зрозумів, чому Денні любив Єву
і чому я так довго боявся її полюбити.
Вона була моїм непередбачуваним фактором.
Вона була моїм дощем.
На нас чекає чудовий день на автодромі Лаґуна Сека в Салінас, Каліфорнія.
У нас тут 43 машини і вражаюча компанія гонщиків.
Мамусю?
Склади свої речі.
Поживемо трохи в дідуся з бабусею, доки тато не повернеться.
Тобі недобре?
Просто мені треба відпочити.
Будь ласка?
Ну ж бо.
Усе сталося так швидко.
За п'ять хвилин вони зникли.
Але я не зник. Я все ще був там.
Денні завжди казав, що паніка — найгірший ворог гонщика.
Тож я не запанікував. Не зробив різких рухів і не завмер,
хоч і знав, що Денні не буде щонайменше два дні.
Але я собака.
Бог не дав нам великих пальців,
зате Він дав нам можливість прожити без їжі тривалий час.
Хоч великий палець мені б знадобився,
щоб, наприклад, повернути ручку дверей,
уміння обходитися без їжі було дуже корисним.
Що довше продовжувалася моя ізоляція, то більше я хвилювався.
А якщо Денні ніколи не повернеться?
У мене був обмежений запас води,
і я не знав, на скільки його повинно вистачити.
Я їв поодинокі загублені кільця сухих сніданків, які впустила Зої.
Я страждав від приниження, ходячи в туалет на килимок
та чекаючи кінця мого випробування.
Десь через сорок годин мого усамітнення я почав галюцинувати.
Я розшукав рештки пролитого йогурту, як раптом почув якийсь шум.
То була зебра.
Я слідкував за цією твариною, що виконувала грубий танець,
і не знав, як довго зможу це терпіти.
Я вибіг, сподіваючись, що побачене було плодом моєї уяви,
демонічним видінням, спричиненим браком глюкози.
Але я відчував, що то було насправді і що сталося щось страшне.
Є хто вдома?
Привіт, Енцо.
Що ти робиш? Йди сюди.
Енцо, до мене!
До мене, друже.
Що сталося?
Де всі?
Єво?
Єва і Зої ще у вас?
Можна з нею поговорити?
Так. Я вдома. Тут Енцо.
Чекай, Єво...
Він що, був тут увесь час?
Я думав, ти забрала його з собою!
Ні, мушу йти. Треба подбати про нього.
Ти ходив тільки на килимок?
Йди сюди, друже.
Ось так.
- Татку, я скучила! - І я скучив.
- Я привітаюся зі звірятами? - Так, іди нагору.
Просто я намагаюся зрозуміти.
Мені було так зле, що я не подумала.
Лікар сказав, може, це вірус.
Привіт, друже.
Енцо, пробач мені.
Зої?
Щось сталося зі звірятами!
Такий гармидер. Не розумію, чому він це зробив.
Зої, припини плакати. Я його знайду.
Йди сюди.
Сюди йди! Поганий собака! Ну ж бо!
Подивися, що ти наробив!
Бачиш? Навіщо ти це зробив?
Поганий собака!
- Дурний собака! - Денні, припини!
Що ти робиш?
Я думав тільки одне:
мабуть, зебра ожила та напала на інших звірів, коли я втік.
Треба було знищити демона, коли в мене була можливість.
Треба було її з'їсти, навіть якби це мене вбило.
Пробач, Енцо.
Обіцяю, я більше так не робитиму.
Ти крутий старий пес.
Ходімо.
Ось так.
До речі, я переміг.
У категорії?
У перегонах.
І мені дають прототип «Апекс».
О Боже, Денні!
Мене чекають у Сономі для тренувань з командою.
Я так пишаюся тобою.
Я подумав, може, ми поїдемо всі разом? Хоча б на літо?
Ходитимемо на всі перегони і таке інше?
У перегонах машина їде туди, куди дивляться очі.
Якщо гонщик не може відірвати погляд від стіни, він у неї неминуче вріжеться.
А гонщик, який стежить за трасою, відчуваючи, що шини ковзають,
контролюватиме свою машину і свою долю.
Я усвідомив, що так Денні і зробив.
Він добився перемоги, бо знав, що вона нам потрібна.
Ключі.
Я подзвоню тобі ввечері.
Бувай, друже. Малече, це мені знадобиться.
Подивимося.
Дякую.
- Розважайся. - Бувай.
Бувай, татку!
- Привіт, мамо. - Привіт, як ти почуваєшся?
Нормально. Значно краще.
Ми гуляємо з Енцо, поки Зої в школі.
Треба привести себе у форму. Почуваюся огидно.
Люба, ти ж сухорлява, як гончак.
Денні знову у від'їзді?
Я не буду про це говорити, вже досить почула від тата.
- Люба, я просто запитала. - Знаю.
Усе. Я потім передзвоню. Люблю тебе.
- Я люблю тебе. - Бувай.
Усе добре.
Я в порядку.
Часом неможливість говорити зводить з розуму.
Тут є номер.
Іноді я ненавиджу бути псом.
Привіт, йди сюди.
Йди сюди.
Так, з нею все буде добре.
- Дякую, Майку. - Нема питань, друже.
Вони навіть не будуть робити біопсію,
просто виріжуть її — злоякісну чи ні.
Хочеш, щоб я подзвонив у «Апекс»?
Ні, я вже дзвонив.
Сказав, що випадаю на сезон, а то й довше.
Я мушу бути тут.
Ну що, Енцо. Сьогодні спатимеш з дядьком Майком. Як тобі це?
Поводься добре з Майком.
Побачимося за кілька днів.
Я б що завгодно зробив, аби залишитися з ним.
Але собак не пускають у лікарню,
щоб послухати про діагноз або можливі варіанти лікування.
Мені було майже десять років,
але ніхто не говорив зі мною відверто
і не просив нічого, окрім не гавкати та робити свої справи на вулиці.
Десь танцювала зебра.
Я подумував утекти.
Я хотів відвернутися від усіх і втекти до своїх предків
на високі пустельні рівнини Монголії.
Я б так і зробив, якби не моя тверда віра,
що Денні зможе все виправити.
Її перевели з операційного.
Будемо чекати. Подивимося на її реакцію.
Привіт, друже.
Коробку передач заклинило. Зчеплення відмовило.
Гальма провалюються від перегріву.
Невмілий гонщик розіб'ється.
Середній вийде з перегонів.
А чудовий доїде попри труднощі.
Послухай.
Завтра я викладаю.
Тому після школи ти поїдеш до Керолайн, я заберу тебе о шостій.
Добре.
Татку?
Що?
Коли мамуся повернеться додому?
Я не знаю, люба.
Сподіваюся, що скоро.
Хороший гонщик знайде спосіб продовжити перегони.
На добраніч, тату.
- Люблю тебе. - І я тебе.
Що? Ти ж любиш смажений сир.
Але він охолоне до обіду.
Не чіпляйся до тата. Я сам вчуся, малече.
Ваша дружина також працює?
Моя мамуся в лікарні. У неї захворів мозок.
Я заберу тебе після школи.
Сьогодні вівторок. У нас продовжений день.
І коли він закінчується?
Запитай у мами. Вона знає.
- Бувай, люба. - Бувай.
Привіт, мамусю.
Минали дні та тижні, а Єва все ще залишалася в лікарні.
З тобою все буде гаразд.
Усе буде добре.
Можливо, тобі варто посидіти.
Люди, яким Денні небайдужий, усе для нього організували.
Майк влаштував на неповний день у гараж
і доглядав за мною, коли Денні просив.
Йому довелося навчитися ще дечого.
- Мені боляче! - Зрозумів.
Пробач.
Зої проводила спекотні літні дні у таборі на Ґрін-Лейк...
Привіт, люба.
...та часом ночувала у близнюків.
Бувай!
Ось так.
У ті ночі Денні довго залишався з Євою в лікарні.
Повернувшись додому, він був дуже тихим.
Тоді мені доводилося робити те, що було йому потрібно.
Восени ми вже нагадували злагоджений екіпаж механіків.
Передбачали, пристосовувалися, виправляли.
Зачекай, малече. Твій ланч.
- Дякую, тату. - До вечора.
Бувай, Енцо.
Бувай.
Що скажеш, Енцо?
Тобі сподобається. Готовий?
Агов, Зої!
Обід!
Бенджамін обганяє із зовнішнього боку, ведуть Вілсон та Ніл.
- Нечесно. Це вина червоної машини! - І так, і ні.
Треба закріпити позицію на треку.
Саме це робила червона машина.
У будь-яких перегонах настає момент,
коли треба ризикнути, щоб перемогти.
«Сповільнись, коли всі поспішають, поспіши, коли всі зволікають».
О Боже! Твоя мама мене приб'є.
Тієї ночі Денні подзвонили.
Лікарі нарешті дозволили Єві їхати додому,
але не до нас додому.
Чому мамуся не може жити з нами?
Скоро зможе.
Дідусь із бабусею завжди вдома,
для неї найкраще пожити з ними.
Це на деякий час.
Мамуся приїхала!
- Ох, Зої... - Усе добре, мамо.
Моя дитина. Я так цього чекала.
Я також.
Вона така сама, хлопчику.
«Сніг падав на білку, сніг падав на бобра,
сніг падав на всіх довкола.
Але тоді він сказав: "Дивися. Так ми й думали".
А Богган сказав: "Бажжжай".
Чарльз написав своє бажання на папірці».
Я не розумію. Що саме ви просите?
Ми з Максвеллом вважаємо, що Зої повинна пожити в нас. Доки...
Доки що? То ми припускаємо, що вона не виживе?
Ми всі молимося за краще. Але ти чув, що сказав лікар.
Може, це весь час, що є в Зої з мамою.
Я можу завозити та забирати її зі школи. Чи ти.
Як хочеш.
Ти також можеш тут пожити. Просто ми не думали, що ти...
Це твоє рішення.
Я обговорю це з Євою.
Ходімо.
Вони просто хочуть допомогти, Денні.
Знаю.
Важливо те, чого хочеш ти.
Я хочу жити так, як раніше.
Мій тато краще з тобою поводиться? Він обіцяв.
Так. Між нами все добре. Ти просто...
Подумай про себе. Добре?
Тьфу-тьфу-тьфу, за кілька тижнів я наберуся сил,
і ми зможемо повернутися додому.
Правда?
Правда.
Я хочу, щоб ти повернувся до перегонів.
Ти закинув їх на дуже довго.
Подивимося.
Ти не можеш покинути їх через мене.
Ти обіцяв, що не покинеш.
Не покину.
Поспи.
Добре?
Я кохаю тебе.
Я так сильно тебе кохаю.
Мабуть, бути людиною дуже важко.
Іноді я сумніваюся, що зможу спілкуватися на такому рівні,
та знаю, це важливо, щоб стати такою людиною, якою я сподіваюся стати.
Потурбуйся про наших дівчаток.
Я не спав тієї ночі і багато ночей потому.
За Євою мав прийти демон.
Але спершу йому доведеться пройти повз мене.
Тільки коли інші прокидалися, я наважувався залишити свій пост.
Ледачий собака.
Бували ночі, коли Денні ніс вахту зі мною.
Але він не міг відпочити вранці.
Він мав бути сильним для Зої.
Перетягування. Як щодо цієї?
Хто кого перетягне?
Яку він обере?
Ось так! Він у мене. Он там!
Енцо, йди сюди.
Молодець.
- Пам'ятаєш? - Так.
У нього була безмежна витримка.
- О, тенісна ракетка. - Так!
Дідусь записав тебе на заняття в нашому клубі щосереди після обіду. Гарно?
У середу мені не підходить. Я весь день у гаражі.
Нічого. Ми завозитимемо Зої, так?
- Так! - Так.
Він дозволяв батькам Єви няньчитися із Зої.
Він усвідомлював, що так вони могли забути
про стан власної доньки.
А це було неможливо.
Я повернувся. Де ви всі?
- Привіт. - Сюрприз!
Який сюрприз?
- Йди сюди. - У нас вечірка.
Вечірка? Здається, я не одягнений відповідно.
Ти дуже гарний.
Ти впевнена, що зможеш?
Я хочу повернутися додому.
Я хочу, щоб ти повернулася.
Так сильно, ти навіть не уявляєш.
Ти бачиш?
Так?
Я більше не боюся.
Бо я знаю, що це не кінець.
Але ти й так знав, правда?
Ти все знаєш.
Ні, не все.
Але ось що я знаю:
Євина душа звільнилася з її останнім подихом.
Я сам бачив, як вона пішла.
Звільнилася, щоб продовжити свою подорож деінде.
Так гарно.
Це дитяча гра, а я тепер повинна бути дорослою.
Тріш приготувала Зої поїсти.
Дякую.
Усі ті люди.
Усі її старі друзі.
Її учні.
Так, усі її любили.
Я думав, що буду готовий, розумієте? Тобто я ж знав, що це станеться, але
я не готовий.
Узагалі.
Денні, якщо чесно, саме це
нас і хвилює.
Ти зовсім не підготувався. Здається, у тебе немає плану.
Плану? Я не...
Зої їсть яйце з тостом.
Ми тільки почали.
А, я думала...
Перепрошую, почали що?
Може мені хтось сказати, що тут відбувається?
Ми поговорили з Максвеллом
і подумали, що, можливо, найкраще для всіх буде,
якщо Зої залишиться жити тут з нами.
- Що? - Зараз їй потрібна стабільність.
Чесно, ми не думаємо, що ти можеш це забезпечити.
- Не можеш, якщо повернешся до перегонів. - Ти повернешся?
Звичайно, повернуся.
Не одразу, але...
І хто тоді потурбується про Зої?
Я.
- Як це було з Євою? - Максвелле!
А це ще як розуміти?
Денні, ніхто не хоче про це сперечатися.
Якби ти бував поруч, ти б помітив, що щось не так.
- Може, дізналися б вчасно. - Неправда!
Він просто засмучений.
Гадаєте, я не запитував у лікарів те саме сотні разів?
Ми всі знаємо, що нічим не можна було зарадити. Мова не про це.
Зої їде зі мною додому. Кінець розмови!
Ми думаємо, що краще для Зої.
Для Зої краще бути з батьком.
Якщо ви хочете спілкуватися з нею,
я раджу вам припинити такі розмови.
Я ж тобі казав?
Ти можеш бути в її житті, скільки захочеш.
У нас є час і гроші піклуватися про неї так, як хотіла б Єва.
Ти можеш продовжувати кар'єру гонщика.
З мене досить. Я не буду це слухати.
Ти не залишаєш нам вибору.
Максвелле, ти обіцяв, що не зробиш цього!
Це такий жарт?
Я щойно поховав дружину, а ви позиваєтеся на опіку моєю донькою?
Денні, мені шкода. Це зовсім не те, що ми хотіли...
З'їла яйце.
Люба, склади свої речі. Ми їдемо додому.
Усе добре, сонечко.
У тата справи, тому ти поки залишишся з нами.
Зої, збери речі, ми їдемо.
За кого в біса ви себе маєте?
Ти знаєш, що сам не впораєшся.
Що буде, коли ти знову зникатимеш цілими днями на своїх перегонах?
Ти щовихідних у літаках.
Тебе не було, навіть коли вона народилася.
Ви її не заберете.
Боже.
- Ви... - Я в порядку.
Кажу ж, я в порядку.
Прошу, хай вона побуде тут.
Хоча б на трохи. Адвокати знайдуть компроміс.
Зої!
- Ми потім повернемося за ляльками, добре? - Так.
Сідай у машину, сонечко.
Ти робиш величезну помилку!
Енцо, залазь.
Не зараз, Енцо.
Що? Добре.
Я не знав, що відбувалося. Я лише знав, що його треба відволікти.
Так робила Єва, коли Денні був засмучений.
Ну добре, скажений собако.
Показували перегони Гран-прі Люксембургу 1989 року,
коли ірландський гонщик Кевін Фіннерті Йорк переміг,
проїхавши останні 20 кіл лише на двох передачах.
Справжній чемпіон звершує те, що пересічна людина вважає неможливим.
Денні просто повинен був це пам'ятати.
Дякую, що відповів вдома, Марку. Ти єдиний адвокат, якого я знаю.
Ти єдиний механік, якому я довіряю.
Заспокойся, Денні.
Судячи з того, що ти мені розповів, це легка справа.
Де зараз твоя донька?
Вона хотіла в школу. Треба було залишити її вдома?
Ні, це добре. Ти зважаєш на її потреби.
Вони хочуть довести, що ти негідний батько
через небезпеку, притаманну твоїй професії.
Це все надумано.
Навіть не розумію, навіщо вони позиваються.
Я попрошу спрощеного розгляду та й усе.
- Тобто у них немає шансів? - Це штат Вашингтон.
Дитину присуджують біологічним батькам.
Однозначно.
- Доброго дня. - Ви Денніс Свіфт?
Подивлюся, чи він ще тут.
Я Денні Свіфт.
Вийдіть з-за стійки, сер.
Добре.
У нас є ордер на ваш арешт.
Це жарт?
Руки на стійку, розставте ноги.
Добре.
Друже, все добре.
- Скільки часу це займе? - Ви маєте право мовчати...
Мені треба забрати доньку зі школи.
- Я заберу. - Набери Марка Фінна, він знає, що робити.
- Ви усвідомлюєте свої права? - Так.
Подзвони Марку Фінну.
- Сидіти. - За що його заарештовують?
Лише одного разу я почувався таким безсилим.
Тоді, коли Єва знепритомніла в лісі.
Завтра за кавою о 8.30.
- Тоді все обговоримо. - Добре.
- Ми поїхали за Зої в школу, та... - Знаю, дід із бабою забрали її.
Вони навмисне вибрали час. Ходімо.
Дякую, Майку.
Напад 4-го ступеня — це серйозний проступок,
тому навряд чи тебе посадять у в'язницю.
Та ми знаємо, що мова не про це.
Якщо тебе засудять, у тебе майже немає шансів на опіку.
Через кримінальне обвинувачення
суддя прийняв тимчасову заборонну постанову.
Тобто ти не зможеш бачити Зої 90 днів.
Ні.
- Ні, я не можу не... - Доведеться.
Батьки Єви вже подали заяву про позбавлення батьківських прав.
Це божевілля. Він схопив мене.
Є свідки?
Гадаю, Тріш, але вона була повернута спиною.
Я можу з нею поговорити.
Ні, не говори з ними. Я серйозно.
Ти поставиш справу під загрозу.
Щоб пояснити твою відсутність Зої,
ми домовилися сказати, що ти на перегонах у Європі.
Також я домовився про листування.
Дев'яносто днів!
Яка нестерпна несправедливість.
Спершу Денні втратив Єву, а тепер у нього забирають Зої.
Минали тижні страждань Денні.
Хоч я й прагну стати людиною,
мені не вистачатиме однієї переваги собак.
Я люблю тебе тату Виграй для мене!
Що скажеш, Енцо?
Ось якої:
собака може уповільнити мислення та метаболізм.
Він може легко сидіти годинами.
Собака може змінити темп життя, а от люди — у нього в полоні.
Що sз собакою?
Собака. Зої просить діда з бабою побачити собаку.
Звичайно, вона може побачити Енцо.
Скажи, що він у Майка.
Я попрошу Майка завезти Енцо на вихідних.
Добре, я передам.
Дякую, Марку.
Ще дещо. Моя секретарка сказала, що ми надіслали тобі рахунок.
- Так, я заплатив. - То був попередній рахунок.
Знаю, ти не можеш бути за межами штату, тому перегони не варіант.
Тут працюють люди — помічники, технічний персонал.
Знаю, Марку. Я знайду гроші.
Було важко зрозуміти, як обернулося наше життя.
До мене, Енцо!
Витри йому лапи перед тим, як зайти.
- Бабусі щойно почистили килими. - Добре.
Привіт, малече Енцо Я так рада тебе бачити...
Я сумую за татом, а ти ні?
Уперше в життя я радів, що не можу говорити.
Я б не знав, що сказати.
Коли Зої пішла спати, я вирішив пошпигувати за близнюками.
Хлопець повалив мене на землю.
У мене тріщина в ребрі, щоб йому.
Ти бачила, що сталося!
Адвокат сказав, уся справа залежить
від того, чи ти підтвердиш мої показання.
Ти повинна свідчити.
У мені зростала темрява.
Не забувай, для кого ми це робимо. Для нашої онуки.
Тільки це важливо.
І я вирішив скористатися тим, що я собака, щоб добитися справедливості.
Що?
- Любиш перець? - Максвелле.
Я знав, що від перцю мені недобре, але все одно з'їв.
Смачно, правда?
Зрештою, я просто дурний собака.
Другий за тривалістю ринок биків, який ми бачили.
Потенційні продавці не поступилися.
Я дивився і чекав,
а в моєму животі настоювалась бридка бурда.
Давай.
Треба вийти на вулицю, давай.
Давай. Роби свою справу.
Давай, роби свою справу.
Ні, ні, ні!
Ні!
Тріш, йди сюди!
Собака наклала рідку купу на килим!
Де відро?
О Боже.
Тріш! Ти спускаєшся?
Тепер ти роби свою справу, пане.
Дивишся вперед на наступний поворот.
Я на хвилинку.
Що таке? Я думав, він буде в них до вечора.
Я так зрозумів, що Енцо погано поводився в гостях.
Що ж, ми майже закінчили.
Минули роки з тих пір, як я бачив справжній трек.
Я не усвідомлював, як сильно мені його бракувало.
У мені прокинулася давня мрія — проїхати з ним у справжній гоночній машині.
Закінчуємо заняття, очистити трасу!
Усі учні — на трибуну. Не розходьтеся.
Денні, маєш хвилину?
Одну хвильку.
Луко!
- Доне, як ти? Радий тебе бачити. - І я тебе.
Це Лука Пантоні з «Феррарi». Він з Італії.
- Денні Свіфт. - Дуже приємно.
Це нова модель?
- Тільки з фабрики. - У реалі виглядає ще краще.
Я бачив вас на перегонах у Дейтоні.
Так, було нелегко.
Лука хоче, щоб ти показав йому трасу.
Добре, сер.
Хто це?
Відповідальний за гонщиків у «Феррарi» в Італії.
Перше коло піде на ознайомлення,
а на наступному він промчить вітром.
Йди зі мною.
- Ходімо, Енцо. - Сюди, хлопці. Підходьте.
Дивіться. Вам показують майстер-клас.
Але якщо один із вас так поїде,
я одразу вліплю чорний прапор.
Денні - професіонал.
Ну як?
Неймовірно.
Ти цього вартий.
- Шоу закінчено. - Що скажеш, друже?
- До завтра! - Ти фанат «Феррарi». Хіба не красуня?
Я б хотів запропонувати тобі роботу.
Я працюю в головному офісі фабрики в Маранелло.
У нас там чудова траса.
Ти б тестував машини.
Дякую, м-ре Пантоні, але...
Є дещо, через що я не можу зараз поїхати з країни.
Дон розповів мені про твою проблему.
Але якщо обставини зміняться,
номер мого телефону на візитці.
Було приємно познайомитися.
Дякую, сер.
Ходімо.
Він роками розпитував про тебе.
Коли я розповів, що сталося з Євою, він захотів тебе найняти.
Я знаю, він поважає те, що ти борешся за свою доньку.
А якщо я не виграю?
Не страшно програти перегони —
страшно не брати участь через страх поразки.
Тепер знайди учнів і повертайся на трек.
Там твоє місце.
Ходімо.
Дев'яносто днів здалися вічністю навіть для мене.
Нарешті настав дев'яностий день.
- Привіт. - Татку!
Привіт.
Енцо!
- Я повернуся за нею о шостій. - Добре.
- Бувай. - Дякую.
- Я скучив. - І я скучила.
Ходімо, я приготував на обід дещо особливе.
Тату?
Ти скоро повернешся до Європи?
- Ні, ще ні, сонечко. - Ура!
Зої, ти повинна пожити у дідуся з бабусею
ще трошки, добре?
Ні, я хочу повернутися додому.
Я знаю. І хочу цього більше за все на світі, але
адвокати повинні вирішити, з ким тобі буде краще жити.
Гаразд? Просто так буває, коли чиясь мама помирає.
Скажи їм, що я хочу жити вдома з тобою та Енцо.
Добре.
Я їм скажу.
- Бувай, татку. - Бувай, люба.
До суду ти забиратимеш її кожні другі вихідні.
- Потім... - Усе або нічого.
Послухай, Денні,
знаю, це не те, що ти хочеш зараз почути,
але їхній адвокат сказав чітко.
Позов, кримінальні обвинувачення — усе одразу скасують,
якщо ти відмовишся від опіки над Зої.
Я повинен знати, що ти розумієш: поки є ще важіль впливу.
Я говорю про відвідування, привілеї.
Те, чого буде важко домогтися,
якщо тебе визнають винним у нападі і присудять опіку дідові з бабою.
Важіль впливу.
Я не кажу, що ми не можемо виграти.
Можемо.
Але можемо й програти. Остаточно.
Я не можу програти.
Денні, кожен може програти. Кому ж це знати, як не тобі?
Послухай,
подумай про це.
Я знав, про що думав Денні.
Якби він був за кермом, у нього б не трусились руки.
«Лише ти і я, Енцо».
Так він завжди казав, коли ми бігали ввечері.
Ходімо, Енцо! Побігли.
Але не тієї ночі.
Ми були разом, але на самоті.
Я почав розробляти план.
Ми б неочікувано поїхали до Зої в школу, забрали б її
та подалися б одразу до Монреаля, де щоліта проводять Гран-прі.
Енцо?
Енцо, залишайся на місці!
Енцо, ні!
О Боже!
- Я його не бачив! - Це не твоя вина.
То була моя вина. От дурень.
- Він у порядку? - Він ще дихає.
- Я такий дурень. - Занесімо його у твою машину.
Машина їде туди, куди дивляться твої очі. Як я міг забути?
Айртон Сенна не повинен був помирати в Імолі.
Ось про що я думав дорогою до лікарні.
Він урізався в бетонну стіну в повороті Тамбурелло на швидкості 305 км/год.
На загальну думку, він би вижив, якби шматочок підвіски
не продірявив його шолом.
«СІВ'Ю» Ветеринарна клініка
Проходьте всередину.
Але я знаю правду.
У той день Сенна помер, тому що його тіло своє відслужило.
Його душа засвоїла те, що прийшла засвоїти.
Я знав, що якби вже засвоїв те, що повинен був засвоїти,
мене б також не стало.
Вочевидь, я все ще мав дещо зробити.
Значна внутрішня кровотеча.
Також пошкоджені нирки.
Йому пощастило. Могло бути набагато гірше.
Буду відвертою, м-ре Свіфт. Для такого старого собаки, як ваш,
такі травми — часто початок кінця.
Рентген, заспокійливе, знеболювальні та доплата за нічне обслуговування — $812.
Дякую.
Мені шкода, вашу картку не прийняли.
Гаразд, ось моя дебетова картка.
На рахунку недостатньо коштів.
- Щось не так? - Я вніс зарплатний чек сьогодні,
мабуть, він ще не пройшов.
У мене є трохи готівки. Є
300 доларів.
Я можу піти в банк із самого ранку і принести решту.
Добре. Таке буває.
Напиши розписку на $300,
і нехай зранку С'юзан випише рахунок на решту.
Узагалі-то
можна я залишу собі двадцятку?
Дякую.
Готовий їхати додому, приятелю?
Під дією ліків я тижнями постійно перебував у дрімотному стані.
Повинен зізнатися, це було полегшенням.
Що завгодно, аби лиш не бачити виразу обличчя Денні.
Не мені вирішувати, чи це правильно.
Хай там як, я повністю тебе в цьому підтримую.
І я.
Ти робиш те, що повинен зробити. Зої зрозуміє, коли виросте.
Графік відвідувань буде таким, як домовлялися.
Плюс три тижні влітку, тиждень на Різдво та квітневі канікули.
- А як щодо обвинувачень? - Їх одразу буде знято.
Як я й казав, у нас є важіль.
Мене почала душити паніка.
- Мені потрібна ручка. - Я й досі дрімав?
Хто ця людина? Цей самозванець? Що він зробив із Денні?
Пробач. Я знайшов тільки цю.
І тоді стало ясно.
Це був не Денні.
То була зебра.
Я мав нагоду спинити демона, перш ніж він зруйнував іграшки Зої,
але мені не вдалося.
Я знав, що його треба спинити. Але як?
Енцо! Віддай мені документи!
Йди сюди!
- Куди він втік? - У вікно!
Енцо, віддай мені документи!
Не смішно, Тоні. Енцо, припини! Ні!
Узагалі-то досить смішно.
Гаразд, ти показав своє ставлення.
Подзвони їхнім адвокатам.
Передай, що побачимося в суді.
Я згоден з Енцо.
- Упевнений? - Я пообіцяв Єві.
Я не здамся.
Друже, мені треба завести собаку.
Денні був готовий ризикнути всім. Якщо він програє, він втратить Зої.
Я помітив, що того ранку його дихання було незвичне.
Глибокі вдихи, швидкі видихи.
Я впізнав цей звук.
Так він дихав перед перегонами.
Ну все, Енцо.
Це Тоні.
Привіт. Дякую, що приїхав.
Я б привіз його, але він тепер не дуже добре почувається.
- Біднятко. - Енцо, дивися, хто тут. Тоні!
Привіт, Енцо, друже. Як ти?
- Удачі, Дене. - Дякую.
Хочеш подивитися телевізор?
Собак не пускають у суд.
Мені довелося уявляти, що відбувається на іншому кінці міста.
Я вигадав цілі сцени
на основі щовечірніх розповідей Денні про події дня
та моєї мелодраматичної чутливості.
- Протестую, ваша честь! - Може, через старечий вік,
але виявилося, що я дедалі частіше відволікався.
Ні, сер, я цього точно не робив.
Доки...
Чи можливо, що в якийсь момент
ви вирішили все пришвидшити?
Ваша честь, я протестую. Він уже відповів.
Як?
- Так. - Ви навіть не пам'ятаєте, як убили...
Уже їду.
Дещо сталося, друже. Поїдеш зі мною?
Що відбувається, Дене?
Доклавши зусиль, я зумів розшифрувати, що сталося.
Хай допоможе мені Бог.
Сьогодні свідчила Тріш.
Розкажіть суду про ймовірний напад.
Усе сталося, як сказав мій чоловік.
Ви на власні очі бачили, як Денні Свіфт
жбурнув вашого чоловіка, який на 20 років старший,
і зламав йому ребро та ледь не зламав зап'ясток?
Так.
Дякую. Більше питань немає.
Ви можете йти.
Пропоную зробити коротку паузу,
щоб я переглянула всі свідчення та матеріали.
Я не можу.
Перепрошую?
Я не можу!
Я так не можу. Думала, що зможу, але...
Я нічого не бачила. Я кажу те, що ви попросили мене сказати.
Пробачте, але я так більше не можу.
Я знаю, що Денні занадто кохав Єву, щоб нашкодити її батьку.
Протестую. Свідок робить припущення.
Це ваш свідок, обвинувач.
Вони зняли обвинувачення.
Усі. Справу відхилили.
Ти зумів, Денні. Усе скінчилося.
Він зробив це.
Ризик Денні був того вартий.
Якщо гонщик достатньо хоробрий, щоб створити свої умови,
дощ — це просто дощ.
Татку!
- Я скучила. - І я скучив.
Зої знову була нашою.
Денні відвоював її, і це була перемога на віки.
Денні, це Лука Пантоні. Ви мені дзвонили.
Луко, доброго дня.
Дякую, що передзвонили.
Я хотів повідомити,
що проблеми, які тримали мене тут, вирішено.
Я добре уявляв його на терасі якоїсь прекрасної вілли.
Із голосу я чую, що все вирішилося на вашу користь.
Так, сер.
Хотів запитати, чи ваша пропозиція
- ще в силі? - Так.
Тоді ми з донькою та нашим собакою Енцо
з радістю приєднаємося до вас в Маранелло.
Вашого собаку звати Енцо?
Так, він гонщик у душі.
Гаразд, мій помічник усе організує.
Ласкаво просимо до «Феррарi».
Скоро поговоримо, Денні.
Чао.
- Що це, Зої? - Ого!
Чудова вечірка, які подарунки! Гарний торт, Денні.
«Бажаю казкового дня народження».
Що тобі подарували?
- Татку, дивися! - Клас.
Я не...
Якщо хочеш, щоб я пішла, можу...
- Бабусю! - Привіт, сонечко!
Я б не міг так пробачити.
Але Денні повинен був думати про Зої.
Я часто чув вираз «бути кращою людиною».
Дідусю!
Що ж, кращої людини, ніж Денні, я не знав.
Цілих дев'ять.
Ну добре.
- Готова? - На старт,
увага... руш!
- З днем народження. - Дякую, тату.
- Кому торт? - Мені!
Так? Бабусю, допоможете? Будь ласка, принесіть із кухні ніж.
Іноді здається, що моє життя було таким довгим та коротким одночасно.
Я відчуваю, ніби прожив вічність.
Агов, Енцо!
Але одночасно так, ніби час узагалі не минув.
Енцо?
Я чую тривогу в його голосі.
Що сталося, друже?
Ох, Енцо.
Від нього віє запахами дня.
Моторним мастилом, бензином та смаженим курчам.
Можеш встати, друже?
Якось я бачив по телевізору документальне кіно про Монголію.
Ось так.
У Монголії, коли собака помирає,
його хоронять високо в горах, щоб люди не ходили по могилі.
Я з тобою, хлопчику. Я з тобою.
Хазяїн шепоче собаці на вухо побажання, аби в наступному житті
той став людиною.
Не всі собаки повертаються людьми. Лише той, хто готовий.
Піднімімо тебе.
Я готовий.
Я знаю, що смерть не кінець.
Так сказала мені Єва. Я їй вірю.
Повернувшись у цей світ,
я буду практично дорослим, вже коли мене дістануть з утроби,
адже я добре підготувався.
Ось так.
Я ходитиму поміж побратимів-людей, облизуватимуся вправним язиком
та міцно потискатиму руки.
Мій хороший Енцо.
Я навчатиму людей усього, що знаю. Усього, що засвоїв.
- Тобі краще? - Мені добре, Денні.
Мені добре.
Ти завжди був зі мною.
Ти завжди був моїм Енцо.
Побачивши тебе вперше, я знав: нам судилося бути разом.
Я люблю тебе, друже.
Що ти тут робиш?
Давай поїдемо на автодром. У мене сюрприз для Енцо.
Дякую, що організував це, Доне. Ми ненадовго.
Не поспішай. Уся траса твоя.
- Веселіться. - Дякую, сонечко.
Не тисне? Добре.
Готовий?
Гаразд.
Водії, заводьте двигуни.
Я ще ніколи не почувався таким особливим.
Ти зумів, друже.
Гальма розігріті, шини розігріті. Пришвидшимося?
Я б назавжди тут залишився.
Назавжди б залишився з ними.
А зараз проїдемо на швидкості. Добре?
Я б хотів побачити те, що чекає на них у Маранелло.
Денні буде чудовим гонщиком «Феррарi».
Таким чудовим, що одного разу його виберуть
та дадуть пройти відбір у їхню команду «Формули-1».
«Перевірте», — скаже він. Я б хотів це побачити.
Енцо!
Та не можна мати все, що побажаєш.
Тим паче, найкращі гонщики не живуть минулим чи майбутнім.
Найкращі гонщики зосереджені на теперішньому.
Ти був хорошим другом.
Дуже хорошим другом.
Найкращим другом.
Іди сюди.
Скоро ми поїдемо додому.
Але зараз я лише мрію про ще одне коло.
Тільки одне.
Я ще раз загавкаю, щоб він зрозумів.
Швидше, Денні. Швидше!
МУДЖЕЛЛО, ІТАЛІЯ ВІСІМ РОКІВ ПО ТОМУ
Тату!
Дехто хоче з тобою зустрітися.
Це твої шанувальники. Вони тобі сподобаються.
Як скажеш.
Ми ваші шанувальники. Ваша донька сказала, ви не проти.
Авжеж, ні.
Мій син завжди про вас говорить.
Він ганяє на картах. Добре виходить.
Ви б могли підписати програму?
Завтра ми дивитимемося перегони з інфілду.
Енцо?
Мене звати Енцо.
Він хоче бути чемпіоном, як ви.
Ваш син нагадує мені мого старого друга.
Номер мого телефону в Маранелло.
Коли вирішите, що ваш син готовий, подзвоніть.
Я потурбуюся про його тренування.
Він завжди про вас говорить.
Каже, що ви найкращий гонщик усіх часів.
Навіть кращий за Сенну.
Він гонщик у душі.
Ходімо.
Переклад: Тетяна Романюк, Deluxe